Kui kõrval toas Mari-Lyle mõeldud koogi kõik 26 küünalt
põlema panin ja sünnipäeva lapse juurde kõndima hakkasin, siis taipasin
saatuslikku viga. Küünlaid oli väikse porgandikoogi kohta liiga palju ning õige
pea hakkasid kõik poole pealt sulama. Mini sammudega liikusin edasi ja lootsin,
et jõuan peoruumi ikka nii, et mõni küünal veel põleb ka. Õnneks jõudsin kohale
ja vaid mõni üksik küünal oli kuumuse tõttu kokku vajunud. Veel üks sünnipäevalaul
ning Mari-Lyl jäi üle soovida ja küünlad ära puhkuda. Kuna meil hosteli köök
pole suurem asi koht küpsetamiseks, siis ostsin koogi Colesist, aga
sellegipoolest maitses väga hästi. Juttu, snäkke ja maiustusi jätkus tundideks
ja naerda sai kõvasti. Kuna järgmisel päeval pidime jälle tööle minema,
siis liiga pikaks pidu venitada ei tahtnud eriti arvestades seda, et ajavahe
Eestiga on 6 tundi ning ametlik sünnipäev peaks algama alles hommikul. Aeg
magama minna.
Sünnipäeva hommikul magasime kaua ning veetsime mõne tunni
rannamõnusid nautides, sest päike oli kõrvetav ja õhk oli soe. Vesi oli
mõnusalt jahutav, võiks õelda, et natuke isegi külma võitu. Enne seda, kui
pidime taas tööle minema tegid tüdrukud ka mõne pildi, et mõnusat päeva millegi
järgi meenutada oleks. Õhtul sõitsime taas tööle oma reisiplaanide jaoks raha
teenima.
Teisel järjestikusel vabal päeval läksime koos randa.
Leidsime mõnusa kivi mille peal päevitada ja kala püüda. Seekord võtsime
plaaniks mõni kala ka alles jätta ning lähedal asuval grillimisplatsil ära
küpsetada. Vahepeal sulpsatasime ka vette, et end jahutada, sest päike kõrvetab
ikka jubedalt. Meie suplus kestis vaid mõne minuti, sest õige pea tuli peale
haihirm. Iga paari päeva tagant kuuleme, et kuskil läheduses on haid nähtud ja
iga mõne nädala tagant tuleb telekas uudis hairünnakust. Kuna meie kivi asus
väikse poolsaare tipus ja vesi oli võrdlemisi sügav, siis kauaks vette jääda ei
tahtnud. Õhtu lõpuks olin endalegi üllatuseks kätte saanud ühe väiksemat sorti
lestalise, kelle me hostelisse kaasa pakkisime. Vähemalt oli kindel, et see
kala kõlbab süüa ja maitseb hästi. Peaks mainima sedagi, et põhiline kala kes
konksu otsa satub on blowfish. Süüa ta muidugi ei kõlba ning pealekauba on veel
mürgine ka ja väga näppida ei tasu. Head kalaõnne.
Blowfish |
Järgmised päevad kulgesid töö tähe all, sest nüüdseks olime
juba natuke rohkem tunde saanud. Enamasti siiski õhtuvahetusse, mis tähendas
5-6 tunniseid vahetusi algusega kell 6. Vaba aja veetmise poole pealt oli seis
väga hea, sest kõik hommikud olid vabad. Külastasime kohalikke kauneid randu
ning üleüldse veetsime palju aega rannal lebades. Üks päev, kui Mari-Ly
õhtuvahetusse läks ja mul vapsee midagi teha polnud, otsustasin minna kalale.
Enamasti püüdsin jällegi väikseid isendeid kes kõik õige pea tagasi vette said.
Aegajalt silmasin mõnikümmend meetrit eemal ka mõnda suuremat kala, aga
selliste püüdmiseks mul hetkel vahendeid ja oskusi pole ning pean leppima
olemasolevaga. Mingi hetk pidin peaaegu vette kukkuma, kui enda ees suurt musta
laiku märkasin, sest tegemist oli hiiglasliku raiga. Mis liigiga täpselt, seda
ei tea, aga kõige tõenäolisemalt astelrai. Klõbistasin kiirelt mõne pildi ning
seejärel viskasin talle tüki kana, et näha mis ta sellega ette võtab. Kohe
selgus, et kana kõlbab talle küll, sest korra maandus ta selle peale ja minema
ujudes tükki enam ei paistnud. Terve päeva jooksul nägin seda sama elukat
korduvalt sama kivi läheduses midagi
otsimas. Ju ta siis arvas, et leiab siit veel mõne kanatüki. Päeva lõpuks olin
kätte saanud ja tagasi lasknud päris palju väiksemaid kalu, aga söögilauale ei
saanud ühtegi pirakat. Sellegipoolest oli üks tore päev. Edasi saab vaid
paremaks minna.
Kalastamisele vahelduseks otsustasime ühel päeval minna
mõne hostelikaaslasega lähedal asuvaid turistikaid külastama. Plaani kuulus nii
mõnigi veinikelder, kus saab tasuta veine maitsta, juustutehas, šokolaaditehas
ning õlletehas. Veinikeldreid ja muid kohalikke toidu ja joogi valmistamise
kohti on Margaret Riveri kandis sadu. Igaüks väga kena ja mõnusa keskkonnaga
ning tegevust jätkub nädalateks, kui mitte kuudeks. Enamasti on tegu kohalike
väiksemate firmadega, kes toodavad vähe ja hea kvaliteediga. Ühte
veinikeldrisse sõites märkasin metsas kängurusid, kes auto pidurdamise peale
kõik kohe püsti kargasid ja sügavama metsa suunas põrkama hakkasid. See oli
esimene kord, kui nägime kängurusid ringi hüppamas. Õhtu lõpetasime
Busseltonis, kus sõime kõhud täis enne õhtust töövahetust ja mina sain kätte
Mari-Ly kõrvarõngad, mille olin lasknud ära parandada, sest nad õrnakesed olid
vahepeal katki läinud. Nagu nüüdseks juba tavaks saanud, siis olime õhtuks
hostelis tagasi ja tööriietes, et järjekordne vahetus kuurortis veeta.
söö-palju-tahad šokolaadikausid |
kuidas šokolaadi tehakse? vaata aknast järgi! |
šokaustraalia |
õlletehase aia takistuste rada |
veinikeldrite iluaiad |
![]() |
käisime kontrollimas, kui tubli Mie oma teisel töökohal ka on. Veini voolas ojadena... |
Oma ainukese vaba päeva, enne 26 järjestikust päeva
töötamist, veetsin koos Korea ja Taiwani poistega kalale minnes. Plaan oli
minna Busseltoni, sest sealne sadamasild on ideaalne koht, kus õhtusel ajal kalmaare ja suuremaid kalu püüda. Sild on umbes 1.8 kilomeetrit pikk ja iseenesest juba
muljetavaldav, aga veel põnevamaks teeb selle tipus asuv veealune
observatoorium, kus saab kalu ja muid mereelukaid uudistada nende loomulikus
keskkonnas. Ise pole sinna minna veel jõudnud, aga kindlasti mingi hetk võtame
asja käsile. Jettile läksime kella 6 paiku õhtul, sest siis on külastus tasuta ning kalmaari püügiks parim aeg. Mööda lõpmatut paadisilda kõndides nägime ära
päikeseloojangu ning kui lõpuks silla tippu jõudsime võis püük alata. Vee
sügavus seal on ligemale 8 meetrit, aga sellegipoolest oli põhi näha ning
aegajalt võis tumedamaid laike märgata. Kellega täpsemalt tegu oli ei teadnud,
aga ärevus oli sees, sest kunagi ei tea kes või mis konksu otsa satub.
Proovisin järjest ära kõik oma landid, mille kunagi ammu Eestist ja Poolast olin
ostnud. Polnud aimugi, milline see õige lant peaks olema. Kuna Korea poisid püüavad enamasti kalmaari,
siis neiltki väga palju abi ei saanud ja muud üle ei jäänud kui katse eksitus
meetodil proovima hakata. Kui esialgu väga palju ei toimunud ja tundus, et keegi
midagi kätte ei saa, siis mõne aja pärast hakkas asju juhtuma. Üks Korea
poistest sai kala konksu otsa, mis end õige pea ikka lahti siputas, seejärel
juhtus sama Howardil, Taiwani poisil. Minu landi loopimine oli endiselt
tulemusteta. Kui ma lõpuks landi vahetustega ühele poole olin jõudnud ja ühtegi
kala ikka polnud, siis otsustasin pika hõbedase landi otsa veel ka kanatüki
panna ja juba teisel viskel nägin tumedat laiku sööda poole ujumas. Õige pea
olin juba võitluses ühe suurima kalaga, mille kunagi kinni olen püüdnud. Mis
kalaga aga täpsemalt tegu oli, ei saa ma
kunagi teada, sest enne kui ma ta sillale sain vinnatud läks tamiil pooleks.
Kuna kai on umbes 4-5 meetrit kõrge, siis oli kala üles sikutamine üks paras
ettevõtmine. Ma olin ta juba käetoeni tirinud, kui lõpuks mõistsin, et sealt
vahelt ta hästi läbi ei mahu ja nii kui kalale käe külge panin, et ta parema
nurga alla pöörata, hakkas ta hullumoodi rapsima ja suutis tamiili katki teha
ning jäi üle vaid järgi vaadata, kuidas ta
kiirete liigutustega minema ujub. Terveks õhtuks jäi kummitama see peaaegu elu
suurima kala kätte saamine. Koju läksin jällegi tühjade
kätega, aga vähemalt nüüd tean, millega ühte pirakat võiks püüda. Oma Eestist
ostetud forelli landist jäin muidugi ilma, aga ju leian siit midagi sama head.
Kui esialgu oli meil häda töötundidega, siis nüüdseks oleme
juba paremas seisus. Meie pidev kauplemine ülemustega tõi lõpuks tulemusi, sest
töötunde tuleb roppu moodi. Iga nädal ligemale 50 ja kohati isegi 60-70. Nõme on
muidugi see, et ühtegi vaba päeva pole, kuna osad vahetused on vaid 4-5 tundi,
aga sellegipoolest oleme nõus mõne kuu kannatama, et selle ajaga võimalikult
palju reisiraha teenida. Ja kunagi ei tea, mis pärast jõule hakkab juhtuma.
Kõik küll räägivad, et kuni aprillini on kiire-kiire, aga eks aeg näitab. Kui
praegu saab teenida, siis tuleb võimalus ära kasutada, sest peale siinset tööd
tahaks mõne kuu puhkust nautida.
Kuna meie õhtuvahetus algab tavaliselt 6 paiku, siis
hommikutel külastame endiselt kohalikke randu. Seekord läksime suurema kambaga
mõne kilomeetri kaugusel asuvale rannaribale, mille lähedal paari meetri
sügavuses vees oli suur kivikamakas. Kohalike sõnul pidavat selle otsast saama
alla hüpata ja kohe võtsime hüppamise ka oma plaanidesse. Kivi oli päris
suur ja umbes 3-4 meetrit kõrge. Kui esialgu polnud päris selge, mis suunas
peaks hüppama, siis kohalike näpunäidete järgi saime asjale pihta ning õige pea
olime tipus ja valmis. Järgemööda maandusime kõik vette ja nii uuesti ja uuesti
umbes tunni vältel. Kui lõpuks liiga külm hakkas, siis ujusime kiirelt kaldale
ja soojendasime end tulikuumade kivide vastas.
Kui väljaspool tööd olime tutvunud mitmete toredate inimestega, siis isegi töö ajal saime nii mõnegi kontakti. Kui kunagi oma karmi töögraafikuga ühele poole saame ja puhkust naudime, siis on kohti kuhu minna. Seekord sattusime jutustama ühe kohaliku paariga, kellel on oma piiritusetehas, kus nad valmistavad rummi, gini, viina jms. Kuna me reisides kogume ideid, mida tulevikus tegema hakata ja üritame võimalikult paljude eri valdkondadega tutvust teha, siis leppisime selle paariga kokku, et kui aega saame, siis lähme neile külla ja nad teevad meile seal lühikese tuuri. Kui aus olla, siis Austraalias on täiega lahe see, et inimesi huvitab kust keegi pärit on ja kuidas ning miks nad on siia sattunud. Restoranis või baaris inimesi teenindades võid sattuda pikkadesse vestlustesse ja jutustada klientidega oma tuleviku plaanidest ja elust olust. Seda ma Kanadas olles nii väga ei tundnud. Võibolla olen ise ka ajaga avatumaks muutunud. Peatüki lõpuks mainiks veel seda, et paarike pakkus meile tuba nende nelja magamistoaga majas ainult 100 taala eest nädalas. Praegu maksame kahe peale kokku 350 dollarit nädala. Ahvatlev pakkumine, kui hostel seda vaid lubaks.
Et te nüüd ei arvaks, et elu siin on lill ja teenime lihtsa
tööga roppu raha, et siis jälle reisule minna, siis kirjutan natuke
negatiivsema alatooniga asjadest ka. Enamasti on need seotud elamise ja
valedega mida tööandja ning agentuur meile rääkisid. Perthis agentuuriga asju ajades leppisime
kokku, et võime iga kell nädalase etteteatamisega hostelist ära kolida, aga
nüüd olles siin on tegelikkus hoopis erinev. Keegi meid siin hostelis
sunniviisiliselt kinni hoida küll ei saa, aga kui tahame kuhugi mujale elama
minna, siis kaotame ka töö hotellis. Lisaks sellele peame maksma ka autode
kasutasime eest 25 taala nädalas, mis nüüd on kohustuslik kõigile hosteli
elanikele kuigi agentuur ütles, et enda auto ostes võime selle lepingu ära
katkestada. Seal nende valed ei lõpe. Järgmine asi millest võime vaid unistada
on nädalane puhkusereis. Agentuuri tädi arvas, et kui tahame nädalaks puhkama
minna, siis hotelliga kokku leppides on see võimalik. Kuigi ta soovitas seda
mitte teha, aga lõpuks siiski ütles, et pigem ikka saab. Nüüd kui siin tööle
hakkasime saime õige pea aru, et päris nii see ei käi. Ülemused hotellis on
väga karmid vabade päevade jagamisega ning me ilmselt ei söendaks nende
käest vaba nädalat küsidagi, 99 protsendise tõenäosusega nad ei nõustuks. Eriti kui neil on juba raskusi meile ühise vaba päeva leidmisegagi. Tihtipeale juhtub sedagi, et nad muudavad graafikut päev enne ainukest vaba
päeva ning küsimuse peale, et mul oli ju vaba päev, kõlab vastuseks vaid karm
reaalsus, et enam pole ja ei saa ka. Põhimõtteliselt oleme olukorras kus meile
öeldakse millal ja kuidas me töötama peame ning ühtegi protesti ei
aksepteerita, sest neil ju 100 seljakotirändurit ootamas, kes kõik tahaks tööle
tulla. Kui midagi ei meeldi, siis minge minema.
Lisaks kõigele sellele on veel üks väga oluline ebameeldiv tõik ja see on seotud töö autode kasutamisega. Nimelt, kui ma agentuuris meie auto kasutamise kindlustuse kohta küsisin, siis sain vastuseks, et kui me midagi seadusevastast ei tee ja õnnetusse satume, siis ei pea me midagi maksma. Tegelikkus on aga selline, et kaskot autodel "vist" pole ja kehtiv kindlustus meie rahvusvahelistele lubadele katab vaid teise auto kahjud. Tähendab see siis seda, et kui mõne autoga õnnetusse peaks sattuma, siis võime järgmised kuud tasuta töötada. Ja arvestades veel seda, et siin on kõik kohad kängurusid täis peab tööle ja tagasi sõitmisel väga ettevaatlik olema. Näituseks lugu sellest, kuidas üks töökaaslane Argentiinast suutis auto rehviga äärekivi vastu sõita ning lõhkus sellega ära rehvi ja midagi esisillas ning remondiarve oli umbes 1500-2000 dollarit, mille nüüd ise peab kinni maksma. Kõik see pahupool on pannud meid mõtlema selles suunas, et kui piisavalt raha oleme teeninud, siis paneme hosteli valiku ette - kas töötame hotellis edasi, aga kolime hostelist välja ja ostame enda auto ning tööautosid ei kasuta või lahkume töölt. Suure tõenäosusega on meie välja kolimise tagajärjeks töö kaotus, aga peale ühte kuud oleme me selleks juba valmis ja ilmselt oleks mõistlik aeg farmitöö ära teha. Teisest küljest oleme me end hotellis töötades näidanud väga heade töötajatena, töötame kõige rohkem tunde ning meeldime kõikidele ülemustele. Võib juhtuda, et kuna me teeme nii head tööd, siis saame hotelliga otselepingu või et hostel peab meie tingimustega nõustuma. Eks elu näitab, aga selles suunas praegu mõtleme, sest kui aus olla, siis agentuur kasutab kõiki töötajaid räigelt ära. Näituseks on meie töötasu pühade aeg, mis on umbes 3 dollarit tunnis lisaks, normaalse 2.5 kordse palga asemel. Väidetavalt on see mõne inimese arvates seadusevastane, aga meie agentuur seda kuidagi teeb. Saavad nad teha seda ainult sel põhjusel, et neil on võtta piisavalt töötajaid ning agentuur, hostel ja hotell on väga tihedalt seotud, sest hosteli omanik töötab ka agentuuri heaks ning on abielus kuurorti peadirektoriga. Ühesõnaga kas lepid kõigega või kaotad kõik. Meie oleme heas olukorras, sest meil vähemalt on raha ja kui üle viskab võime kohe vehkat teha, aga nii mõnigi töötaja on sundolukorras, kus see töö on nende ainuke võimalus ja nad ei taha seda mitte mingil juhul kaotada.
Lisaks kõigele sellele on veel üks väga oluline ebameeldiv tõik ja see on seotud töö autode kasutamisega. Nimelt, kui ma agentuuris meie auto kasutamise kindlustuse kohta küsisin, siis sain vastuseks, et kui me midagi seadusevastast ei tee ja õnnetusse satume, siis ei pea me midagi maksma. Tegelikkus on aga selline, et kaskot autodel "vist" pole ja kehtiv kindlustus meie rahvusvahelistele lubadele katab vaid teise auto kahjud. Tähendab see siis seda, et kui mõne autoga õnnetusse peaks sattuma, siis võime järgmised kuud tasuta töötada. Ja arvestades veel seda, et siin on kõik kohad kängurusid täis peab tööle ja tagasi sõitmisel väga ettevaatlik olema. Näituseks lugu sellest, kuidas üks töökaaslane Argentiinast suutis auto rehviga äärekivi vastu sõita ning lõhkus sellega ära rehvi ja midagi esisillas ning remondiarve oli umbes 1500-2000 dollarit, mille nüüd ise peab kinni maksma. Kõik see pahupool on pannud meid mõtlema selles suunas, et kui piisavalt raha oleme teeninud, siis paneme hosteli valiku ette - kas töötame hotellis edasi, aga kolime hostelist välja ja ostame enda auto ning tööautosid ei kasuta või lahkume töölt. Suure tõenäosusega on meie välja kolimise tagajärjeks töö kaotus, aga peale ühte kuud oleme me selleks juba valmis ja ilmselt oleks mõistlik aeg farmitöö ära teha. Teisest küljest oleme me end hotellis töötades näidanud väga heade töötajatena, töötame kõige rohkem tunde ning meeldime kõikidele ülemustele. Võib juhtuda, et kuna me teeme nii head tööd, siis saame hotelliga otselepingu või et hostel peab meie tingimustega nõustuma. Eks elu näitab, aga selles suunas praegu mõtleme, sest kui aus olla, siis agentuur kasutab kõiki töötajaid räigelt ära. Näituseks on meie töötasu pühade aeg, mis on umbes 3 dollarit tunnis lisaks, normaalse 2.5 kordse palga asemel. Väidetavalt on see mõne inimese arvates seadusevastane, aga meie agentuur seda kuidagi teeb. Saavad nad teha seda ainult sel põhjusel, et neil on võtta piisavalt töötajaid ning agentuur, hostel ja hotell on väga tihedalt seotud, sest hosteli omanik töötab ka agentuuri heaks ning on abielus kuurorti peadirektoriga. Ühesõnaga kas lepid kõigega või kaotad kõik. Meie oleme heas olukorras, sest meil vähemalt on raha ja kui üle viskab võime kohe vehkat teha, aga nii mõnigi töötaja on sundolukorras, kus see töö on nende ainuke võimalus ja nad ei taha seda mitte mingil juhul kaotada.
Positiivse poole pealt nii palju, et suur pluss on selle töö juures meie rahvusvaheline seltskond, mis aina rohkem kokku kasvab ja see on ka üks ainukesi asju, mis meid kõiki siin tugevana hoiab. Hüvastijätmisega läheb mõne kuu pärast raskeks. Põhilisteks kamraadideks on paarike Argetiinast , Franco ja Sabrina, kes sarnaselt meile mööda maailma ringi reisivad. Neil on kogemust mõne aasta võrra rohkem ning meil neilt nii mõndagi kasulikku õppida. Peale nende käime tihedalt läbi veel ka kahe Kanada Lindsayga kellega kunagi igav ei hakka ja isegi kõige raskematel hetkedel on nalja nabani. Kaks sõpsi, Stephen ja Kendyl, on Ameerikast kellega koos on tore Margaret Riveri piirkonda avastada. Lisaks neile on inimesi Saksamaalt, Inglismaalt, Rootsist, Taanist, Taiwanist, Koreast, Hiinast, Indoneesiast, Mailaisiast jne. Meie esimestest toanaabritest on mõned juba lahkunud ning lähiajal on veelgi inimesi minemas, kelle lahkumine juba ette kurvaks teeb. Lisaks inimestele meie ümber naudime me ilmselgelt seda imelist piirkonda, kus me elame. Mega ägedad rannad, mida saab igal vabal hetkel külastada nii
kala püüdmiseks, snorgeldamiseks kui ka surfamiseks. Tegevusi jätkub küllaga
selle vähese vaba aja kulutamiseks, mis meil puhkuseks antakse. Järjekordsel
kalaretkel sain kätte ja küpsetasime õhtuks 2 väga maitsvat kala. Kuna siin
kala on nii palju, et rannast püüdmiseks pole lubagi vaja, siis võiks iga päev
mõne tunniga õhtusöögi püüda. Kui aus olla, siis juba ootan seda aega, kui
saame lihtsalt ringi reisida ning puhata ja õhtuks enda püütud kala grillida.
Ilmselt ma liialdasin, kui arvasin, et suudan vabalt 60-70
tundi nädalas töötada ilma, et efektiivsus väga langeks, sest viimastel
päevadel, kui olen umbes 2 nädalat järjest igapäev töötanud, on hakanud juhtuma
asju mida enne pole kogenud. Alles umbes nädal tagasi suutsin ühe veinipudeli
kandiku pealt maha pillata nii, et pool baari põrandat oli punast veini täis
ning vaid mõni päev tagasi panin kliendid vaatama seda, kuidas ma nende
juustuburgeri ja kanapiruka põrandale kukutasin. Päriselt, ma ei saa aru kuidas
see kõik nüüd juhtuma on hakanud, sest ei Kanadas ega siin pole ma nii kobakäpp
olnud. :D Ju siis ikkagi on tingutud väsimusest osalt sellest, et restoran on
ülimalt organiseerimata ning inimesi on mõnel päeval ikka ülimalt vähe ja töökoormus küllaltki suur. On
olnud päevi, kus peame teenindama “5 tärni” restoranis 11 lauda korraga. Tähendab see seda, et peame asetama lauale kõik õiged noad kahvlid vastavalt
toidule, pakkuma leiba, täitma vee- ja veiniklaase, puhastama lauad nõudest
jne. Ma ei ole kindel, mis see normaalne laudade arv inimese kohta võiks olla 5* teeninduses,
aga 5-6 lauda on veel enamvähem mugav teenindada. Peale seda väljub olukord
juba kontrolli alt ja jube raske on kõiki asju õigel ajal ja õiges jäjekorras
teha. Ilmselgelt pole see enam “5 tärni” fine dining. Alles mõne nädala tagasi
töötasin üksi baaripõrandal, kus tavaliselt on 2 ja kiiretel päevadel 3
inimest. Ja muidugi oli see päev küllaltki kiire. Kõik lauad, umbes 20, olid inimesi
täis ja koormus lihtsalt ületas kõik normaalsed piirid. Võibolla, kuna ma
pole ei restoranis ega baaris enne töötanud, olen ma lihtsalt veel liiga
kogenematu super-hästi hakkama saamiseks, aga kohati on tunne, et üritan teha võimatut. Lisaks sellele
juhtub päris tihti seda, et infosüsteemis pole kõik toidud õigesti sisse pandud
ning osad veinid, mis on menüüs, tegelikult puuduvad. Infosüsteemidest rääkides
peab mainima ka seda, et tavaliselt just kõige kiiremalt ajal otsustavad meie
kassad ja köögiprinterid koostööd mitte teha ning kõik tellimused tuleb meil
endil kööki toimetada. Ja et asi ikka eriti negatiivne tunduks, siis kokad on
ka natuke tropid ja lasevad teenindajatel kõik tellimused käsitsi umber
kirjutada, et neid oleks mugavam lugeda. Kõik see kokku
tähendab vaid seda, et 5 tärni restoran on rohkem nagu 3 või midagi sellist.
Päeva lõpuks on kõik muidugi okei ja rõõmustame, et oleme ühe päeva lähemal oma
puhkusele. Tagasi mõeldes nende hullude päevade peale, kui mööda restorani
jooksed ja vannud, on kogu see negatiivne emotsioon
kadunud ja jääb üle vaid nende üle naerda.
Õnneks või kahjuks juhtub äpardusi teistelgi. Näiteks
juhtus veel selline lugu, et pooled restorani välja pandud punase veini pudelid
kukkusid põrandale kildudeks. Selles õnnetuses oli üheks osaliseks ka Mari-Ly,
aga polnud see teps mitte ainult tema süü, sest algajana ta ei teadnud, et selle punase veini aluse ääre all peab olema mingi klots, mis
kogu seda lauda paigal hoiab. Ülesse sättis ta seda juba kogenud inimesega kelle kaela õnnetuse määrida võiks. Vähemalt on hea see, et
valede tellimuste ja katki läinud asjade eest ei pea me ise omast palgast
maksma. Kui see peaks muutuma, siis ilmselt on aeg lahkuda. Ja no isegi
inimesed kes seal 10 aastat on töötanud, nimelt T Bird, eksivad vahel. Tema
suutis villa toidutellimust tehes ühe tellimuse autosse unustada. Välja tuli see alles siis, kui keegi teine õhtu lõpus suvalist
tellimust hakkas viima ja toidu avastas. Siis oli selge, et üks tellimus ei
haihtunud mitte õhku, vaid oli lihtne inimlik eksimus. Ilmselt selline eksimus
saab juhtuda vaid T Birdiga. Meile sellised eksimused meeldivad, sest tähendas
see seda, et kogu tiim kogunes taldrikute umber ja igaüks sai osa maitsvast
õhtusöögist.
Napilt enne jõule saime oma saksa sõpradelt kirja, et nad tuleks meile hea meelega pühade paiku külla. Me olime kohe muidugi nõus ja arvasime, et kuna me üldiselt töötame vaid õhtuvahetusi, siis leiame kindlasti aega ka nendega koos chillimiseks. Mida lähemale nende saabumise kuupäev jõudis seda selgemaks sai see, kui vähe meil tegelikult vaba aega on. Kui me siin kahekesi toimetame ja vabadel hetkedel rannas või poes käime, siis tundub kõik normaalne, aga nüüd napilt enne poiste tulekut on tunne, et iga vaba hetke veedame tööl. Nii mõnigi uus inimene on peale paari päeva töölt lahkunud ning meile on vabatahtlikult sunniviisiliselt antud päris mitmeid lisavahetusi. Arvestades seda, et hommikuvahetused tihtipeale venivad kella poole kaheni ja õhtuvahetus hakkab kuus, siis jätab see igapäevaselt ainult mõne tunni sõpradega aega veeta. No ja muidugi vaja vahepeal veel hosteli rahvaga esimene jõulupidu maha pidada. Saksa poistel oli sellest suva ja nad otsustasid siiski meie juurde lõunasse sõita. Enne meie juurde jõudmist pidid nad poolele teel ka ühe peatuse tegema ja külastama meest kes neile auto oli kinkinud. Kuna nad ise vahepeal olid juba uue auto saanud ning kingitust enam ei vajanud pidid nad auto tagasi mehe vanemate juurde toimetama. Nagu tavaliselt ei läinud kõik niisama libedalt ja mõned kilomeetrid enne auto tagastust otsustas auto välja surra ning enam käima mitte minna. Õnneks võtavad nad Austraalia seiklust vabalt ning tähendas see intsident vaid ühe päevast viivitust meie juurde jõudmisel.
Tomi ja Janiki külastus oli tore ja samas väga kiire aeg. Pea iga vaba hetke veetsime koos nendega rannas ujudes ja snorgeldades. Tähendas see enamasti seda, et hommikul töötasime, siis mõni tund rannas ja õhtul jälle tööle. Kui peale tööd aega ja energiat üle jäi, siis võtsime veel klaasi veini ja jutustasime natuke veel. Tundus, et meie vähene koos veedetud aeg neid väga ei häirinud, sest neil oli tegevust küllaga ning nägid nad siin oma seikluste jooksul nii delfiine, raisid kui ka haid. Lisaks sellele pakkusime me neile rikkalikke õhtusööke hotellist kaasa krabatud nänni näol. Arvestades seda, et nad on viimastel kuudel söönud vaid saia, ube ja tuunikala, siis kõik see mis me neile pakkusime tundus justkui maailma kõige maitsvam kraam. Pärast nädalast külastust tundsime end natuke kehvasti, et pea igapäev hommikust õhtuni töötasime, aga loodetavasti nad said aru, et meie jaoks on praegu rahateenimise aeg ning lõbu tuleb hiljem. Vähemalt saime Tomi käest oma peobussile uue nime - orjabuss. Mõnikord tundub, et ega ta väga mööda pannudki.
külmkapp rannas |
Õnnelik kalamees Janik |
kaksikud sakslsed - kui silmad kinni panna ja nende hääli kuulata ei suuda vahet teha kumb räägib. Vasakul töökaaslane Robert, paremal vandersell Tom. |
seljanka degusteerimine |
aeg hüvasti jätta |